Дмитрий Мережковски
Неуловимото

Превод от руски: Петър Велчев, 2008

chitanka.info

Неуловимото[0]

Аз цял живот и все тъй страстно,

и без дори да знам защо,

обичам Го, макар напразно,

макар че име няма То.

То в мойта мисъл е, в сърцето,

или в печалните върби

над нечий гроб, или в небето,

или в нивята може би.

В шум от листа, в любовен шепот,

наяве, както и насън,

и в есенния хладен трепет,

и в пролетния буен звън!

В старинни страници, в лазура,

в съгряно от любов гнездо,

в молитва на дете и в буря,

във всичко е… и не е То.

Все тъй проблясва, но незримо,

а щом се доближа едвам,

То става в миг непостижимо

и пак съм тъжен, и съм сам.

Понякога аз се бунтувам

и ту надеждите ми мрат,

ту вярвам пак, ту пак тъгувам,

но знам: към Него няма път.

1893

[0] Мережковски има самотно детство и юношество — нито баща му, висш държавен чиновник, нито майка му имат време за него и той е отгледан от бавачка. Както пише в спомените си съпругата му Зинаида Гипиус: „Всичко, което той е можел да има в душата си през цялото това време, той го е имал вероятно от самия себе си и в никакъв случай — отвън“. (З. Гиппиус. Живые лица. Воспоминания. Тбилиси, 1991, с.183.)

Своето детство, изпълнено с „очакване на чудеса в непрестанна тревога“, със „срещи с Неведомото“ и усещане за нещо „древно, безумно, среднощно“, присъстващо в душата му „като сянка, като непобедим трепет от ужаса и като натрапчивия шепот на Парките“, Мережковски описва в автобиографичния си роман в стихове „Старинни октави“ (1905–1906). ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.